Esimene küsimus on kindlasti see, kas väljapakutud plaan on üldse reaalne? Tegelikult on iga plaan reaalne, kui selle realiseerimiseks on olemas kõik komponendid. Kui mõningaid olulisi komponente ei ole, peab terve projekt olema nii kaua ootel, kui need tekitatakse või arendatakse.
Samas, kui arendatakse midagi, mida üldse ennem tehtud pole, peab olema valmis ka sellisteks ootamatusteks, millest projekti alguses üldse aimu ei olnud.
Näiteks kui Kelly Johnson oma meeskonnaga 1940-ndatel Lockheed Martini salajases prototüüpimislaboris 3,5-kordse ülehelikiirusega lendavat lennukit SR-71 Blackbird arendas, oli omas ajas tegemist täiesti hullumeelse plaaniga, mille olemasolu ei usutud isegi 1980ndatel, kui lennukid oma teenistusaja juba lõpetanud olid. Lennuki väljatöötamisel selgus aga, et esmalt on vaja välja töötada hoopis tööriistad ja nende komponendid, mis võimaldaksid töödelda uudseid materjale, mida lennuki ehitamise juures kasutada oli vaja. Õnneks juhtusid nad töötama ülimalt maksejõulisele kliendile, kes suutis kõik tee peal tekkivad ootamatused jooksvalt kinni maksta.
Sarnane olukord on tegelikult ka naabertähesüsteemi lendamise missioonil. Kui projekti eestvedaja suudab koondada piisavalt palju rahalise ja tehnoloogilise löögivõimega partnereid, on projektil suured eduvõimalused.
Teine aspekt on ajafaktor. Kui midagi suurt ette võtta, peaks selle ära tegemise missiooni kirjeldusest eesmärgi saavutamiseni mahtuma vähemalt ühe dekaadi sisse, ideaaljuhul isegi 5 - 8 aastale. Kui projekt kujuneb pikemaks, muutuvad tehnilises disainis rakendatavad tehnoloogiad juba niivõrd märkimisväärselt, et projekt satub pidevate sisemiste muudatuste ohvriks, mida võivad selle ajaga hakata ohustama ka muutuv poliitiline maastik ja kindlasti ka uued konkureerivad tehnoloogiad.